Саксията на стълбището

Вечер, около осем, в един от онези софийски дворове между блоковете в Лозенец. Някой е оставил маркуч да тече в голяма пластмасова каца, а от балкона на втория етаж се чува радио. Жена на около шейсет поливa домати в саксии, наредени покрай стената на входа. Съседката ѝ от третия слиза с кофа и се спира да попита дали разсадът е от миналогодишните семена. Разговорът продължава пет минути, после десет. Никой не бърза.

Тази сцена не е нова. Дворовете на софийските жилищни комплекси винаги са били нещо повече от паркинг и детска площадка. Но през последните години нещо се промени в начина, по който хората ги използват. Саксиите се умножиха. Появиха се импровизирани лехи. Някой донесе пейка. Друг сложи слънчоглед до входа.

Дворът като тиха съпротива

Инициативата Urban Gardening Sofia[1], основана през 2012 г., днес обединява над 100 градинари в 56 парцела, разпростиращи се на 6000 квадратни метра. Най-старата действаща общностна градина в София, „Градина за Дружба", работи от 2015 г. в квартал Дружба 2. Но това, което се случва в междублоковите пространства, е различно: по-тихо, по-спонтанно, без координатори и без официални парцели.

Никола Бончев, един от основателите на „Градина за Дружба", казва[2]:

„Храната не е приоритетът. Градината кара хората да се чувстват човешки, прави ги щастливи и им дава усещане за смисъл."
Никола Бончев, основател на „Градина за Дружба"

Същото важи и за саксията на стълбището, макар мащабът да е друг.

Ръцете търсят работа

Има нещо, което се случва паралелно в различни професионални среди. IT специалист от Младост записва курс по дърворезба. Счетоводителка от Център започва да шие собствени дрехи. Банков служител се отказва от кариерата си и става градинар. Това не са изолирани случаи.

Monocle[3] описва същата тенденция в Лондон: PR специалист завършва курс по шивачество и показва снимка на ризата, която е ушил сам, „с усмивката на човек, който може би е открил призванието си". Банкер се отказва от всичко и става градинар. Друг PR записва курс по озеленяване. Общото между тях е търсенето на нещо, което изисква ръце и внимание, далеч от екраните и автоматично генерираните имейли.

Според Garden Media Group[4], хората проверяват телефоните си средно 205 пъти на ден, търсейки допамин. Но този механизъм е достигнал предела си. Градинарството предлага същия допамин, но по различен начин: бавен, тактилен, с видим резултат.

Времето без крайни срокове

Има един момент във вечерното поливане, който е трудно да се обясни на човек, който не го е правил. Водата тече, листата се изправят, комарите жужат, а ти просто стоиш там. Няма какво да направиш, освен да чакаш. Няма нотификации, няма спешни съобщения, няма „само да проверя нещо бързо".

Както пише Monocle[3]: „Време далеч от екрана, без реални крайни срокове и определено без тъпи AI-генерирани имейли, които изискват отговор." Това е точното описание на петнадесетте минути с маркуча в ръка.

Входната бариера е ниска

Не ти трябва градина. Не ти трябва опит. Не ти трябва манифест за устойчиво развитие. Трябва ти една саксия, малко пръст и готовност да поливаш редовно. Ако имаш балкон, вече имаш достатъчно място. Ако нямаш, стълбището също работи, стига съседите да не възразяват.

Първата стъпка обикновено е въпрос: „Откъде е този разсад?" или „Какво е това растение?". Оттам нататък нещата се случват сами. Някой донася семена. Друг предлага да сподели торф. Трети пита дали може да сложи и той нещо до входа.

Малките жестове, повторени

Общностната градина „Градина за Дружба" е включена в дългосрочната стратегия на Столична община „Визия за София 2050". SofiaPlan[5] е картографирал около 1720 потенциални парцела за градско земеделие в София. Това са големите инициативи, с институционална подкрепа и дългосрочни планове.

Но саксията на стълбището не се нуждае от стратегия. Тя се нуждае от човек, който ще я полива всяка вечер. И от съсед, който ще спре да попита как вървят доматите. Тези малки жестове, повторени достатъчно пъти, създават нещо, което не може да се планира отгоре: усещане, че дворът е общ, че съседите се познават, че вечерта има ритъм.

Слънцето залязва зад блока. Маркучът е навит. Доматите са полети. Утре, по същото време, същото място.

Източници

Urban Gardening Sofia, Interreg Europe

Sofia's Gardeners, VI Journal

Plant a Garden, Monocle

Garden Trends Report 2027 , Garden Media Group

Top 10 Best Practices in Urban Agriculture in Bulgaria, Mundus Bulgaria

Често задавани въпроси

Q: Какво е „Градина за Дружба" и как мога да се включа?

A: „Градина за Дружба" е най-старата действаща общностна градина в София, основана през 2015 г. в квартал Дружба 2. Управлява се хоризонтално, без координатори, с консенсус между участниците. За включване можете да се свържете с инициативата Urban Gardening Sofia, която обединява над 100 градинари в 56 парцела.

Q: Имам ли нужда от градина, за да започна да отглеждам растения в града?

A: Не. Балкон, перваз на прозорец или дори стълбищна площадка са достатъчни за начало. Една саксия с домати или подправки изисква минимално пространство и около 10-15 минути дневно за грижа. Входната бариера е ниска: пръст, саксия, семена или разсад.

Q: Защо градинарството се смята за антидот на дигиталното претоварване?

A: Градинарството изисква физическо присъствие и внимание без екрани. За разлика от дигиталните дейности, които стимулират допамин чрез бързи награди, грижата за растения предлага бавен, тактилен процес с видим резултат. Според Garden Media Group, това е отговор на „допаминовото прегаряне" от постоянната употреба на телефони.